Vnady – úvaha nad citátem
Vnady
Citát: Kde duše vnady necítí, tam ani nekloní se, kam nekloní se, bezděčně strkána bývá. Nic pak není snazšího, aby sladké stalo se hořkým, snadné nesnadným a bezděčné děsivým.
Překlad do současné češtiny a uvedení do současného kontextu: Tam kam člověk sám nechce, školský systém ho stejně dostane. V daném oboru (do kterého byl jedinec zatlačen) se pak snadno přihodí, že věci do té doby jedinci zřejmé, či dokonce milé, stanou se neakceptovatelnými pouze a jedině proto, že na počátku nebyl jejich význam a/nebo praktické využití potřebně osvětleny.
Tento citát poskytuje radu oběma stranám dnešního školství.
Pro pedagoga vyplývá, že pokud žákům (studentům, učňům, posluchačům) nenastíní alespoň minimální výhody toho, co je hodlá načit, nemůže počítat s přílišnou podporou. Pokud se navíc jedná o kolektiv jakýmkoliv způsobem omezený (ústav, kde žáci nemají prakticky jiný zdroj než pedagoga, nebo učiliště, kde žáci nemají zájem o jiný zdroj, než o ten, který je jim pevně a povinně určen – pedagog), vzniká situace, kdy žáci nezjistí výhody ani z jiných zdrojů a podpora nebude vůbec žádná. Pedagog buď objeví chybu a pokusí se jí napravit, takže je možné přeci jen danou látku žákům vyložit a zpětně ji po nich požadovat, nebo se pedagog pokusí udržovat pozornost a vnímavost násilím (křikem, přísností, zkoušením, zesměšňováním, …). Tato metoda se někdy projeví jako úspěšná, ale může také vést k totální a trvalé ztrátě autority.
Je ale několik problémů, díky nimž nemůžeme jednoduše říci: “Dejte co nejvíce lákadel a vnad!”. Pokud například pedagog vykonstruuje nemožné výhody, které látka nepřináší, pak zvláště v případech, kdy se jedná o nepovinný předmět (kroužek), se stane to, že žáci postupem výuky přijdou k názoru, že látka je k ničemu, a všechny výhody, které pedagog nastínil, jsou považovány za lež,byť část z nich mohla být pravdivá. Ovšemže někteří vnímatelé vědění (rozumějte prostě objekt pedagogovy snahy někoho něco naučit) to rozliší, avšak musíme počítat s velkým množstvím “hlucha” (“bahna”) do něhož patří vnímatelé jednodušší, kteří nerozlišují, anebo žáci, kteří by sami o sobě byli schopni spravedlivě vše posoudit, avšak nejsou schopni svůj názor prosadit, jsou sociálně antiradikální, tedy nejenže nejsou schopni přesvědčit ostatní o svém názoru, ale dokonce svůj správný názor zaměňují za (mnohdy nesprávný) názor většiny, podle kterého pak také jednají. Také se někdy stane, že pokud pedagog vnímatelům výhody neprozradí a je si jist, že se je vnímatelé vědění dozví postupně buď vlastní všímavostí, nebo šikovným zadáním např. domácích úloh, je veliká šance, že nastane opačný trend než u všech předchozích postupů, protože dojde k tomu, že pozornost se bude postupem času stupňovat, ne klesat.
Pro vnímatele vědění či vzdělání je nejmarkantnější radou to, že pokud mu pedagog nenabídne konkrétní, jím vybrané výhody, měl by se pokusit je vyhledat v jiných místech, než v daném pedagogickém objektu (škola, gymnázium, učiliště, dílna, místečko před chalupou, kde ho otec učí štípat dříví), kde má větší šanci nalézt objektivní výhody i nevýhody, nemá k dispozici pouze pedagogovu sjednocenou představu, takže se může zvážením všech faktů vědomě (v případě kdy se chce rozhodnout o konkrétním, krátkodobém projektu – kroužek pletení košíků, nepovinný předmět psychologie – přihlásit se ano, či ne?) či nevědomě (v případě méně konkrétních celoživotních předmětů – je mi matematika sympatická? k čemu je hudební výchova? má cenu se učit česky?) což mnohdy za použití pouze faktů známých jen od pedagoga (objektivně) nejde.
Pokud se mu však nepodaří ani jinde najít cokoli, co by ho na daném projektu zajímalo, jde nejspíše o to, že není daný projekt, či předmět pro vnímatele zajímavý pouze v současném časovém horizontu (že by jakékoli vědění mohlo být naprosto nepřínosné pro jedince považujme za nemožné, jde pouze o poměr přínos/cena a ten se může v čase velmi měnit). Proto pokud jde o nepovinný projekt, kterého bude mít šanci se zůčastnit i v budoucnosti, je lépe ponechat zatím věc klidu. Pokud však jde o neodložitelný projekt, či je-li jeho účast na něm nezbytná, je třeba si uvědomovat právě to, že třeba v budoucnu se mu tato znalost či dovednost bude velmi hodit, a vlastně si tak utvářet rezervní zkušenost, či vzdělání. Zcela jiná situace ale nastává, pokud víme, že daný projekt či předmět by pro něj byl v minulosti vhodný, ale potřeba se již nebude opakovat (skaut, kdy vnímateli je přes šedesát let – netvrdím že skaut nemůže být starší šedesáti let, ale na vstup do skautského oddílu je již přeci jen pozdě, a člověk, který se do té doby nenaučil stavět stan, to již zřejmě potřebovat nebude), pak skutečně nezbývá, než daný projekt zavrhnout.
Bohužel celé mé dílo se dá shrnout asi takto:
Poučení pedagogovi: Co nebude žáky zajímat, nebudou dělat, i kdyby sebevíce museli.
Poučení vnímateli: Neměl bys být jako hloupí žáci, kteří se ženou pouze ze tím co se napovrch třpití, pátrej po hlubším smyslu a po vnitřní kráse daného objektu