Machiavelli
Nicolló Machiavelli, jakožto další z mnoha odsuzovaných, zároveň však také uznávaných filosofů. Tento italský politik, diplomat, spisovatel, historik a vojenský teoretik je známý především díky svého díla Vladař, kterým se budu, společně s Rozpravami nad prvními deseti knihami Tita Livia, později zabývat. Kromě tohoto nejslavnějšího díla je však autorem také hry Mandragora, novely Zlatý osel, Florentských letopisů a mnoho dalšího.
Směřování Machiavelliho děl bylo dáno především jeho vlastním veřejným životem. Mám na mysli zejména činnost politickou za období první florentské republiky, což mu umožnilo seznámit se s praktikami soudobé diplomacie a politiky a poznat lépe nejen italské státní útvary, ale i země zaalpské, a také vlastní vývoj Florencie.
Dle Machiavelliho mají lidé tytéž vlastnosti ve všech historických dobách, a proto je možné čerpat z dějin poučení pro přítomnost. Originální je pak v tom smyslu, že Machiavelli nepodřizoval morální normy politickým. Vůči křesťanství je zásadně kritický, protože učí ctnostem, jež jsou nevhodné pro silný a úspěšný stát. Příznačný je deterministický pohled na člověka, který nikdy nečiní dobro, není-li k tomu dohnán nutností. Zároveň svými názory vyzdvihuje morální přizpůsobivost jako vlastnost, kterou by měl člověk pěstovat pro své dobro.
V Machiavelliho filosofii se dále objevují pojmy jako virtù a fortuna, přičemž první jmenovaný pojem je možno chápat jako ctnost a druhý je často překládán jako štěstěna. S pojmem ctnost se pracovalo už v antice. Machiavelli však její pojetí zcela mění – souhlasí sice, že se jedná o soubor vlastností, které umožňují vladaři získat na svou stranu Štěstěnu a tím získat slávu, nespojuje ji ale s konkrétními vlastnostmi. Pro Machiavelliho znamená virtù základní podmínku existence státu. Jejím určujícím rysem je ochota udělat, co diktuje nutnost – ať je to čin ničemný nebo ctnostný. Virtù tedy označuje požadovanou vlastnost mravní pružnosti vladaře. Mít virtù tedy znamená být ochoten udělat všechno, co je nutné pro dosažení slávy a velikosti obce, ať jsou to činy samy o sobě dobré nebo zlé. Chce-li vládce dosáhnout nejvyšších cílů, nemá se tedy pokoušet jednat v první řadě mravně. Virtù má původ v dobré výchově, která má zase původ v dobrých zákonech. Naopak s virtù se neslučuje např. bohatství, rozvoj technických zbraní a rozvoji vědy. Právě rozvoj vědy má bránit lidstvu vrátit se do svého původního stavu, který měl znamenat návrat k ctnosti. Tímto návratem Machiavelli chápal především návrat k původnímu městskému státu.
Opakem virtú se stává fortuna – pojmové vyjádření vší nahodilosti, nesmyslnosti v dějinách.
Ve „Vladaři“ se zabývá situacemi, kdy se státy zakládají na virtú nebo fortuně, přičemž sleduje závažné rozdíly mezi oběma verzemi. Jestliže stát vznikne díky fortuně, může zaniknout snáze, protože není výrazem snažení občanů, takovýto stát je výstrahou pro ostatní. Jestliže stát vznikne silou působící proti zkažené lidské povaze, pak vzniká za přispění virtú, takovýto stát je výsledkem činnosti vůle a rozumu. Machiavelli hodnotí jednotlivé stránky lidské činnosti právě v poměru k virtú.
Své nejslavnější dílo Vladař věnoval Niccoló Machiavelli Lorenzovi Medicejskému, panovníkovi italské Florencie, protože toužil po sjednocení Itálie, která byla roztroušena na menší městské státy a sužována válkami. Machiavelli v něm totiž viděl osobu, která by mohla tohoto sjednocení dosáhnout a snažil se mu poskytnout návod jak být co nejlepším vladařem a sjednotitelem. Pokusil se ho varovat před chybami, které v podobných situacích udělali Lorenzovi předchůdci, aby neudělal ty samé.
Toto dílo mělo také pravděpodobně pomoci svému autorovi k získání panovníkovy přízně. Účel sice nesplnilo, ale přesto se zapsalo do dějin a myšlenky v něm obsažené daly základ budoucí politické vědě. Dílo nepochybně odráží dobu a obsahuje velmi pravdivý a realistický pohled na politiku a mezinárodní vztahy.
V šestadvaceti kapitolách podává doporučení ve věcech války, míru, chování vladaře až po popis vlastností vladaře. Omezuje se přitom na problematiku vlády v knížectvích, která dělí na dva základní typy – dědičná a nově nabytá, vyzdvihuje problémy, nevýhody a výhody takto nabytých států. Popisuje možné způsoby, kterými lze vládu získat a následně i to, jak je nebo není obtížné si knížectví nabytá určitým způsobem udržet. Přitom radí, jaká opatření musí panovník učinit, aby o trůn nepřišel. Později Machiavelli rozděluje knížectví z hlediska ohrožení na soběstačná a nesoběstačná. Vysvětluje, jaká je nutno učinit opatření a jak se nejlépe bránit při útoku cizích vojsk. Zdůrazňuje obranu hlavního města, a jak je důležité spoléhat se pouze na své vlastní síly a nehledat pomoc u jiných panovníků, kteří by mohli vycítit příležitost a místo poskytnutí pomoci, by se mohli později pokusit o převzetí vlády ve slabém státě. Machiavelli řeší také otázku vojska, které považuje za základ úspěchu při vládnutí.
„Kde nejsou dobré zákony, tam není dobré vojsko, a tam, kde je dobré vojsko, jsou i dobré zákony.“
Rozděluje jej na 4 typy, na vlastní, najaté, pomocné a smíšené, srovnává jejich výhody a nevýhody a radí, jak docílit toho, aby bylo co možná nejlepší. Machiavelli také odsuzuje žoldnérské vojsko – není svorné, je nespolehlivé, hamižné a nedisciplinované. Toto tvrzení autor podkládá mnoha důkazy z jiných států, a mimo jiné i z hlediska morálky vojska. Bídu Itálie podle něj způsobilo právě dlouholeté spoléhání na žoldnéřské vojsko. Své myšlenky tedy dokládá mnoha příklady z minulosti i ze své současnosti, čímž se neomezuje pouze na teoretické příklady, ale uvádí i praktické, které jsou daleko cennější.
Autor se zabývá také dělením panství. V úvodní kapitole začíná vyčleněním pojmu „panství“ a uvádí, že všechna panství jsou buď republiky, nebo suverénní vladařství. Dále předkládá, že všechna vladařství jsou buď dědičná, nebo nová, ve kterých rozlišuje „celá nová“ od těch, která jsou přičleněna k dědičnému státu. Oněm „celým novým“ se věnuje i v 6. kapitole. V tomto místě zároveň uvede snad nejdůležitější antitezi v celé své politické teorii – prohlašuje, že nová vladařství se získávají vlastními zbraněmi a schopnostmi (virtù), nebo cizími zbraněmi a štěstím (fortuna).
Kniha je v podstatě jakýmsi návodem, jak se stát všemi milovaným panovníkem a když už ne milovaným, tak alespoň tak obávaným, aby nedocházelo k nepokojům, nebo intrikám jakými jsou převrat nebo vražda panovníka jeho odpůrci, kteří by mu dříve nebo později mohli uškodit a proto by je měl odstranit co možná nejdříve po získání vlády. Autor uvádí, že páchat křivdy, nedodržovat dané slovo, získávat si přátelé lstí a pak si je podmanit, je správné, pokud to pomůže k udržení se vladaře na trůně, což se dá vysvětlit klasickou frází, že účel světí prostředky. Neodsuzuje špatné praktiky, ale ani nedoporučuje držet se praktik dobrých jako nezištná štědrost nebo přílišná dobrota. Někdy nepřichází v úvahu ani zlatá střední cesta neutrality, protože ta se může v budoucnosti vymstít:
“Jen takového panovníka si všichni váží, který nezaujímá obojaká stanoviska, bez výhrad se staví na tu nebo na onu stranu, je buď přítelem, nebo nepřítelem.
Machiavelli se snaží domýšlet důsledky činů panovníka a nabádá ho v případě rozhodování jít cestou nejmenšího zla. Uvádí, že násilí sice může být omluvitelné, ale pouze v případě, kdy není žádné jiné cesty a pouze v minimální možné míře. Celkem dobře má zmapovanou psychologickou stránku obyvatelstva, šlechty a vojáků. Radí, jak je důležité si získat lid na svoji stranu, k čemuž ovšem neposkytuje přímé rady, ale způsob jakým to panovník udělá je pouze a jenom na něm:
„Na to, jak získat přízeň poddaných, není jednotný návod a možností je bezpočet. Proto se tím nebudu zabývat. Tvrdím však, že vladař musí být přítelem lidu, jinak v něm nemá oporu v těžkých dobách.“
Z mnoha příkladů poukazuje, jak se zachovají v určitých situacích. Machiavelli si skoro nepřipouští, že by něco z jeho plánů na vládnutí a udržení vlády nemuselo vyjít. Působí, jakoby on byl jediným člověkem, který přesně ví, co se stane, když se udělá to a to. Připouští sice v životě i faktor štěstí, ale pouze v jistých situacích a tento faktor štěstí většinou hraje ve prospěch účelů dané osoby a neptá se ani náznakem co by se stalo kdyby. Touto sebejistotou dává jasně najevo, jak moc se snažil o spojení Itálie a o podpoření člověka, o kterém si myslel, že je tohoto spojení schopen.
Kniha jako návod je psaná velice čtivě, stručně, výstižně a systematicky, o což Machiavellimu víceméně šlo:
„Své úvahy jsem nepřikrašloval ani nezatěžoval vznešenými frázemi, nadutými slovy či dekorativními obraty a vnější okázalostí, jak to spisovatelé rádi dělávají, nýbrž sem si přál, aby vynikaly pouze a výhradně svým rozsahem a závažností zkoumaného předmětu.“
Svoji knihu začíná nekonkrétní formou vlád a končí výzvou ke sjednocení Itálie a vyhnání barbarů, kteří oslabují její moc. Není plná informací zasahujících přehnaně do hloubky problémů, ale je zde načrtnuto mnoho situací, se kterými se nejspíš vladař nově vzniklého státu bude muset vypořádat.
Machiavelli uvádí většinou více možností jak vládnout, ale k nim také podává historické informace, jak určitý způsob vládnutí dopadl a co se stalo se stvořitelem takové vlády.
Za ideálního panovníka považuje Machiavelli takového, který je schopen vládu v knížectví získat i vojensky, pokud ji nezískal dědičným způsobem, potom si ji udržet před protivníky zvenčí i zevnitř, postavit soběstačnou armádu, opevnit hlavní město a být takový, aby nevyvolával negativní reakce u ostatních lidí, které potřebuje na svojí straně. Co se týče udržení si trůnu, například u dobytých území Machiavelli radí, že zajištění pořádku je možné například tím, že panovník se usadí v dobyté zemi, může tak zničit vznikající odpor dříve a obyvatelstvo je rádo, když se se svými problémy nemusí obracet na zástupce, ale přímo na panovníka.
Stejně tak poukazuje na fakt, že člověk je takový, jakými lidmi se obklopuje:
„Výběr vhodných mužů pro důležité funkce ve státě má rovněž nemalý význam. Podle jejich kvalit bývá posuzován i panovník. Jsou-li špatní, nestojí ani panovník většinou za nic, a naopak, obklopí-li se schopnými muži, každý ho má za muže na svém místě, protože umí rozeznat skutečnou hodnotu od pozlátka.“.
Radí omezovat moc šlechty a bohatých a naopak posilovat moc obyčejných lidí. Pokud je to v určitých situacích třeba, měl by využít lsti a například dané slovo zrušit, protože ani ostatní nejsou čestní a své slovo klidně zruší, tak proč by nemohl on:
„Moudrý muž tedy nemůže stát v slově, je-li mu to na škodu, a jestli pominuly okolnosti, za nichž je dal. Kdyby všichni lidé byli čestní, moje rada by byla špatná. Ale protože nejsou a sami dané slovo neplní, rozumný panovník je nemůže dodržovat. Byl by sám proti sobě.“
Z Machiavelliho knihy vyplývá, že je jedno jakým způsobem vládu panovník získá nebo uchvátí, důležité je, aby byl mužem silným, a pokud bude i dostatečně vzdělaný a bude se držet jeho rad, dosáhne při panování úspěchu. Uvádí zde tedy čtyři základní způsoby získání moci – 1. Štěstí, kdy se nový vládce dostal k moci snadno, ale o to těžší bude pro něj moc udržet. 2. Zásluhy, což je podle Machiavelliho nejlepší způsob získání trůnu. Je to sice pracné, ale téměř bezproblémové. Nový vládce nemá potíže s udržením moci a pořádku. 3. Zločin – tento způsob Machiavelli považuje za špatný z toho důvodu, že poddaní by panovníka dost pravděpodobně neuznali a dělali by všechno proto, aby se ho zbavili. Posledním 4. způsobem je Vůle spoluobčanů. Zde Machiavelli především varuje před vrtkavostí veřejného mínění. Nový panovník se tedy musí vyvarovat veškerých nepopulárních kroků, které by toto mínění mohly změnit. Objevují se zde však i takové rady, že by panovník měl dělat neoblíbená opatření hned po získání vlády, protože je lidé rychleji zapomenou. A nejlépe je udělat v zastoupení, vinu lze případně hodit na svého zástupce. Mezi další zajímavou radu patří to, že člověk pocítí k vládci větší odpor, když přijde o majetek, než když přijde o člena své rodiny (kromě své ženy). Je zde řečeno, že hlavními důvody nenávisti poddaného k vládci je ztráta majetku nebo ženy z vůle panovníka.
Při čtení této knihy mě mnohokrát napadlo „Vždyť tohle je naprosto logická věc!“, ale pokud by se měli všichni řídit podle Machiavelliho vzoru, že za určitým účelem lze ospravedlnit vše, nevím, jak by to na světě vypadalo. Může to tedy znamenat, že dílo je psáno čistě logicky, skoro bez jakéhokoliv ohledu na etiku a mravní zásady lidí. Je ale třeba, aby bylo na světě dobro i zlo a navzájem se kombinovalo v lidech, aby ani jedno z nich příliš nepřevažovalo a je třeba brát ohledy i na ostatní lidi, ne jenom na své cíle. Možná je to dáno dobou, kdy žil, ale jelikož násilí plodí jenom další násilí, nelze doporučit se řídit bezohledně jeho radami. Machiavelli ale tímto podáním překonal svoji dobu tím, že tento návod je použitelný i v současnosti, samozřejmě s dobovými úpravami a ještě za předpokladu, že se jednání vedou na jiných úrovních a například k válkám nebo vraždám za účelem převzetí moci nedochází v takové míře, jako tomu bývalo v jeho době a stal se tak nadčasovým. Mnoho lidí nenávidí toto dílo, kvůli „vychytralé“ politice, která se nebojí porušovat etiku, ničit nepřátelský odpor atd. Problémem je, že tato „vychytralá“ politika funguje lépe, než politika spravedlivá.
Druhým dílem, kterého bych se chtěla alespoň z části dotknout, jsou Rozpravy nad prvními deseti knihami Tita Livia. Toto dosti obsáhlé dílo se zabývá otázkami vzniku, udržení a vývoje republik. Machiavelli cituje z každé kapitoly prvních deseti knih Dějin Tita Livia a následně tento text rozebírá a hodnotí jeho význam. Stejně jako Vladař tak i toto dílo má své věnování a to konkrétně Zenobiu Buondelmontimu a Cosimu Rucellaie. Machiavelli zdůrazňuje vztah vojenských řádů k politice (tj. závislost těchto řádů na politice). Aby si stát uchoval politickou vůli, musí v něm fungovat řádný vojenský systém. K jeho ustavení zase slouží ctnost (virtù). Válečné umění však nemá být dědičné; i řemeslníci by měli ve válce bojovat, po jejím skončení by se však všichni měli navrátit ke svému původnímu povolání. Autor se také pozastavuje nad ideálem vládní moci. Odsuzuje diktaturu a staví se proti neomezené královské moci, která je přípustná jen ve válečném stavu. Za nejlepší formu považuje republiku, ve které nikdo nezíská přílišnou moc. Již ve Vladaři rozeznává republiku a monarchii, přičemž se nepozastavuje u otázky, které z těchto zřízení je lépe vyhovující. Zmiňuje se o nich pouze v případech historických zkušeností. Monarchii připouští jako mimořádné opatření pro případ, že nelze obnovit republiku. Jinak preferuje republiku, která se může mnohem lépe přizpůsobit měnícím se okolnostem. V tomto díle se objevuji již tři „čisté“ ústavní formy a to monarchie, aristokracie a demokracie, které jsou podle něj bytostně nestálé a cyklicky směřují ke zkáze a rozkladu. Nestálé rysy čistých forem se tedy musí korigovat a silné stránky spojit pomocí smíšené ústavy.
Pro shrnutí bychom mohli říci, že Machiavelliho dílo je určitě nadčasové a předává nám v něm 2 hlavní teze: 1. vládnoucí musí vycházet z předpokladu, že lidé jsou špatní. Člověk je ve své podstatě zlý. Ten, kdo dává republice ústavu a zákony, musí považovat všechny lidi předem za zlé a musí počítat s tím, že budou projevovat svou zvrácenou povahu, kdykoli se jim naskytne příležitost. Za 2. – vladařská zdatnost spočívá v tzv. virtú, což je nezbytným předpokladem vladařovy politické kariéry.
Na samotný závěr bych jen dodala, že nesmíme zapomínat, že Machiavelli sám nikdy etické normy jako takové nikdy nepopřel, pouze nechtěl, aby se staly hlavním imperativem politického jednání a tedy výrok „účel světí prostředky“ je nutno chápat v širším kontextu celého autorova díla.