Berlínská krize na přelomu 50. a 60. let
Poválečné rozdělení Německa na 4 okupační zóny se po Berlínské krizi v roce 1948 změnilo na rozdělení na Německou demokratickou republiku a Spojené republiky Německa. Vznikla tak tzv. „německá otázka“. Na její vyřešení měl návrh již Stalin, podle kterého měla být uzavřena mírová smlouva, která by ovšem oslabila vazbu mezi SRN a Spojenými státy. Po smrti Stalina 2. 3. 1953 byly očekávány změny v režimu (a to hlavně v satelitních státech), narůstala nespokojenost, např. v letech 1951 – 1953 do SRN přes západní Berlín uteklo přes 500 000 obyvatel NDR. V NDR nastala hospodářská a politická krize. Tehdejší generální tajemník ÚV SED Walter Ulbricht ale odmítl jakékoli změny mocenských orgánů. A tak v roce 17. 6. 1953 propukla stávka stavebních dělníků, která se stala podnětem povstání. To bylo potlačeno sovětskou armádou. Sovětská strana se snažila situaci v NDR uklidnit, ale pro Ulbrichta se ovšem tyto události staly podnětem k utužení režimu a odmítání reforem.
V prosinci 1957 oznámilo NATO rozhodnutí o rozmístění amerických jaderných raket středního doletu v západní Evropě. Na to musel SSSR reagovat, neboť neměl žádné střely taktického určení v blízkosti břehů spojených států.
Všechny tyto podněty vedly ke snahám vyřešit „německou otázku“ s konečnou platností. Moskva reagovala tzv. „Rapackého plánem“. Byl to návrh na bezjaderné pásmo ve střední Evropě, což západní mocnosti odmítly poukazujíce na převahu Varšavské smlouvy v konvenčních silách. Nikita S. Chruščov byl však rozhodnut prosadit jednání o omezení zbraní hromadného ničení mezi SSSR a USA. Na podzim 1958 účelně otevřel „německou otázku“. Protože se jednalo především o návrhy na přeměnu západního Berlína, vzniká tak tzv. „Berlínská krize“, která trvala do roku 1962. Podle Moskvy měl být západní Berlín svobodné a demilitarizované město. Tento svůj návrh Rusko podpořilo ultimátem – buď do 6 měsíců proběhne transformace Berlína nebo SSSR předá kontrolu spojovacích komunikací západního a východního Berlína příslušným orgánům NDR. V půli prosince byl návrh negován 3 západními mocnostmi a Radou NATO. 10. ledna 1958 Chruščov návrh opakoval a přidal požadavek na mírovou smlouvu. Tato aktivita měla několik cílů. Např. zahájení zásadních jednání s USA (ultimativní hrozby měly dokumentovat mocens. sílu a rozhodnost SSSR), možnost dosažení vyčlenění SRN z euroatlantických struktur a zabránění jejímu jadernému vyzbrojení nebo také změna statutu západního Berlína by řešila otázku odlivu obyvatel NDR do SRN. na opakovanou výzvu se 11. 5. 1959 v Ženevě sešla konference 4 mocností a trvala asi do 5. 8. s měsíční přestávkou. Skončila ovšem bezvýsledně, západním mocnostem se jen povedlo zmírnit tón sovětského ultimáta a zpochybnit časový limit. V 2. polovině září 1959 pozval americký prezident Dwight Eisenhover Chruščova do USA. Vedlo to k mírnému zlepšení vztahů. Eisenhover dal najevo, že je ochotný k ústupkům. tak bylo dohodnuto setkání 4 mocností v květnu 1960 v Paříži. Ovšem následně nato byl Ruskem poblíž Sverdlovska sestřelen americký špionážní letoun U-2. Díky následné slovní přestřelce Chruščov setkání odvolal. V USA se blížily prezidentské volby, které vyhrál John Fitzgerald Kennedy. Chruščov vyslovil přání setkat se s novým prezidentem v nejbližší době. Po poradě poslal Kennedy v únoru 1961 dopis, v kterém souhlasí se schůzkou a to buď ve Vídni nebo Stockholmu. Chruščov vybral Vídeň a datum bylo stanoveno na 3. a 4. června. Summit byl poznamenán oboustranným chladem a příliš protikladnými názory obou státníků. Chruščovovým cílem bylo otevření „německé otázky“, čemuž se Kennedy chtěl vyhnout. Nakonec Chruščov opětovně vznesl již dříve řečené požadavky. Novým prvkem byl souhlas Moskvy s případnými garancemi OSN a s přítomností symbolických jednotek 4 mocností. Pokud Západ odmítne toto řešení, podepíše SSSR dne 1. 12. 1961 separátní mírovou smlouvu s NDR. Kennedy odmítl jednání s východoněmeckou administrativou. Tvrdil, že Spojené státy nemohou odejít ze západního Berlína, neboť by to bylo zpochybnění závazků vůči Evropě. Následovala vzrušená výměna názorů, při které padlo i pár slov o válce. Chruščovovy vyhraněné postoje vyplývaly z špatného ohodnocení Kennedyho, v kterém viděl jen mladého nezkušeného prezidenta. Chruščov byl v tomto názoru utvrzován sovětským velvyslancem Menšikovem, ale ten na ústředí hlásil jen to, co se ústředí líbilo. Kennedy si po návratu z Vídně nechal vypracovat návrhy reakcí USA na to, když SSSR svoje hrozby splní. Z nabízených možností vybral tu radikálnější. Tudíž v případě ohrožení spojeneckých práv v západním Berlíně by byla vyslána americká tanková brigáda. 25. července přednesl Kennedy řeč o odhodlání Spojených států udržet existující „status quo“ západního Berlína a jeho přístupových cest. Na to musel Chruščov reagovat. Věděl, ze SSSR nemá dostatek zbraní na odvetu, a tak byly mírová smlouva i ultimáta odloženy. Po poradě 1. tajemníků komunistických a dělnických zemí Varšavské smlouvy dostal 5. srpna Ulbricht povolení ke stavbě zdi, ale aniž by narušila teritorium západního Berlína. Cestování do nebo ze západního Berlína přes území NDR mohly západní mocnosti pouze na základě dohody s vládou NDR. A v noci z 12. na 13. srpna 1961 byla zeď skutečně postavena. Spojovací cesty zůstaly nepřerušeny a přesto zeď znemožnila další emigraci východních Němců. Na druhou stranu stabilizovala situaci v celé střední Evropě. Moskva respektovala existenci 2 německých států a rozdělený Berlín. Těžiště zahraničněpolitické aktivity Chruščova se přesunulo na západní polokouli a tak v roce 1962 končí krize Berlínská a objevují se počátky krize Karibské.
Betonová zeď v Berlíně se stala symbolem studené války. Od roku jejího postavení do roku 1989 bylo při pokusu o její překonání zadrženo a následně uvězněno 75 000 obyvatel. 809 mužů, žen a dětí na této linii zahynulo.
Použitá literatura:
- Nálevka: Z neznámých stránek historie, nakl. Skřivan, Praha 2001
- Reichman – P. Luňák: Studená válka 1954-1964;Sovětské dokumenty v českých archivech, nakl, Doplněk, Brno 2000